Historien+om+Norge+rundt+1814

Historien om Norge rundt 1814

I tiden etter 1814, ble Norge mer og mer skilt fra Danmark kulturelt sett. Dette var nemlig det året vi ble et eget land ved å gå ut av den danske unionen, og heller inn i en svensk union.

Det var nordmenn som var både for og imot det. Johan Sebastian Welhaven var en mann som satt pris på den danske kulturen, og med sine tilhengere kjempet han mot Henrik Wergeland.

Kieltraktaten ble undertegnet natten mellom 14. og 15. januar 1814. om Norge sier traktaten at kongen av Danmark avstår landet til kongen av Sverige og hans etterfølgere med full eiendomsrett, men at Norge skal bestå som en selvstendig stat i unionen. Det innebærer at Norge ikke skulle bli en del av den svenske staten, men inngå i en personalunion – en politisk union mellom to selvstendige stater, men har felles konge. I Norge møtte Kielfreden blandede reaksjoner. Mange brukseiere og handelsborgere hadde av økonomiske grunner uttrykt sterk misnøye med unionen og dansk utenrikspolitikk. De kunne godt tenke seg en union med Sverige, særlig etter at landet hadde avskaffet eneveldet og fått en konstitusjonell styreform. Men for både borgere og embetsmenn var ønsket om en fri forfatning det viktigste. Unionspørsmålet var i utgangspungt underordnet. Likevel ble den norske motstanden mot Kielfreden sterk. Det skyldtes først og fremst at den danske prinsen Kristian Fredrik våren 1814 gikk inn for å mobilisere flest mulig nordmenn for tanken om et fritt og selvstendig Norge.

Senere i februar 1814 skulle folket velge representanter til riksforsamlingen. Det skulle skje i kirkene i landet over. På grunn av avstander og dårlige kommunikasjoner deltok ikke folk i Nord-Norge i dette valget før senere, og det førte til at ingen av representantene på riksforsamlingen kom lenger nordfra enn Trøndelag. Valget foregikk på den måten at hver valgkrets skulle velge velge valgmenn som skulle utpeke representanter til riksforsamlingen.

Kristian Fredrik hadde forlangt at velgerne skulle avlegge en høytidelig ed om «at hævde Norges selvstendighed og at voge Liv og Blod for det elskede fædreland». Slik ønsket prinsen å binde representantene i riksforsamlingen til sin selvstendighetslinje. Den 10. april møttes 112 representanter i riksforsamlingen, som ble holdt på Carsten Ankers eiendom i Eidsvoll. Anker selv var ikke til stede. Han ble sendt til Storbritannia for å tale Kristian Fredriks sak. Riksforsamlingens oppgave var å utarbeide Norges første frie grunnlov. Men tiden var knapp, Karl Johan var alt på sin vei hjem fra Frankrike. Det sterke tidspresset hindret hindret likevel ikke meningsutvekslinger som avslørte dype motsetninger, særlig om Norge skulle følge Kristians Fredriks linje eller gå inn i union med Sverige.

Et stort flertall av representantene, ca. 80, mente at dette spørsmålet i realiteten var avgjort gjennom eden om norsk selvstendighet. De gikk derfor inn for et selvstendig norsk kongerike under Kristian Fredrik. Motivene til representantene i denne gruppa kunne imidlertid variere – de var som oftest utdannet i Danmark og hadde tette kulturelle bånd til landet. Andre var begeistret for tanken om et selvstendig og uavhengig norsk kongerike. Uansett motiv støttet hele gruppa opp Kristian Fredriks selvstendighetslinje. Den er derfor blitt kalt selvstendighetspartiet, mens motstandere ga dem navnet prinsepartiet eller danskepartiet. Partiets ledere var sorenskriver Christian Magnus Falsen og professor Georg Sverdrup.

Selvstendighetspartiets hovedmotstander var Herman Wedel Jarlsberg. Han var den ubestridte lederen for den gruppa samtida kalte svenskepartiet, men som i ettertid er blitt kalt unionspartiet. Wedel hadde lenge vært tilhenger av en union med Sverige, særlig etter at eneveldet var blitt avskaffet der i 1809. I tillegg vurderte han en union med Sverige som et nødvendig resultat av de politiske begivenhetene i 1813-14. å gjøre opprør mot Kieltraktaten var etter hans oppfatning umulig, siden stormaktene etter all sannsynlighet ville gå inn for den. Wedel fikk støtte særlig fra brukseiere og handelsborgere. De var kommet i opposisjon til Fredrik 6. da han førte Norge inn i den katastrofale krigen mot britene etter flåteranet i 1807. likevel var det selvstendighetpartiets linje som vant fram.