Norge+som+en+selvstendig+nasjon+-+bakgrunn


 * Bakgrunnen for Norges selvstendighet**

På 1800-tallet var Norge i en union med Danmark. Det hadde vært fred mellom landene i nesten 100 år. Men denne freden skulle plutselig ta slutt. I 1799 gjorde den unge generalen Napoleon Bonaparte et statskupp i Frankrike, og allerede i 1800 satte han inn en offensiv på Europeisk fastland. Ute i Europa hadde Napoleonskrigene begynt. Danmark-Norge hadde klart å holde seg utenfor krigen, og vært en nøytral part helt til de ble angrepet av Storbritannia. Danmark-Norge hadde en stor krigsflåte som var plassert i København. Mesteparten av skipene var norske, men flåten var likevel plassert i Danmark. Britene var bekymret og redde for at Napoleon skulle få tak i denne flåten, og bruke den mot dem i krigen. Derfor seilte britene i 1807 til Danmark for å kreve at den enten skulle overlevere flåten, eller bli med i krigen mot Napoleon. Da Danmark-Norge ikke ville overlevere flåten, og derfor avslo tilbudene fra britene, begynte britene et angrep på byen. Angrepet endte med at britene kapret den Dansk-Norske flåten. I protest mot britene valgte Danmark-Norge å gå inn i Napoleonskrigene på Napoleon sin side. Danmark-Norge var ikke et Nøytralt land lenger. Napoleonskrigene gikk hardt utover Norge. Handelsblokade fra Storbritannia skapte hungersnød og rundt 5000 norske sjøfolk ble satt i arresten. I løpet av årene med krig og blokader ble det skapt en enorm interessemotsetning. Norge var avhengig av eksporten sin, og hungersnøden ble bare verre og verre med årene eksportnæringen var blokkert. Siden det var det danske styret som hadde forårsaket nøden var det det danske styret kritikken gikk utover. For første gang på lang tid ble det tatt til orde for en egen norsk utenrikspolitikk, og da spesielt blant handelsborgerne.

Etter at den svenske kong Gustav 4. ble avsatt, eneveldet avskaffet og den barnløse Karl.13 begynte å bli gammel, begynte jakten på en ny svensk tronearving. I 1810 falt valget på en av Napoleons mektigste generaler, Jean Baptiste Bernadotte, som tok navnet Karl Johan. Sverige hadde nettopp mistet Finland til Russland, men Karl Johan innså at det var vanskelig å gjenerobre. Som en erstatning lovet de at Russland skulle få beholde Finland hvis de hjalp dem med å erobre Norge. Sverige allierte seg også med Storbritannia og Preussen mot en betingelse om å ta deres side i konflikten. Like før sluttoppgjøret med Napoleon førte Karl Johan halve troppen sin til Danmark for å militært tvinge Danmark til å gi avkall på Norge. Etter et sammenstøt mellom svenske og danske soldater like sør for Kiel og noen hektiske uker med å få til en fredsavtale ble avtalen undertegnet. Napoleon hastet videre til Paris for å holde sin del av avtalen med stormaktene.

I avtalen som ble undertegnet natt til 15. januar 1814 sto det Norge skulle bestå som en selvstendig stat i unionen. Det ville si at Norge ikke skulle være en del av den Svenske staten, men kun være i en politisk union med felles konge. Kristian Fredrik, den danske prinsen, prøvde å lage et nasjonalt opprør i Norge, ved å overbevise nordmennene om tanken om et fritt og selvstendig Norge. Kristian Fredrik ønsket å ta over Norge som en eneveldig konge, men etter å ha kalt inn til et møte mellom embetsmennene og han på Eidsvoll verk ble spørsmålet møtt med skepsis. De bestemte at Kristian Fredrik kunne bli valgt til konge etter prinsippet om folkesuverenitet, men da trengte Norge en nasjonalforsamling som de ikke hadde enda. Forsamlingen bestemte at det skulle dannes en riksforsamling og skrives en grunnlov, og så kunne de velge en konge. Det ble avholdt et valg i Kirkene rundt om i Norge (ikke i Nord-Norge p.g.a. dårlig kommunikasjon), og en riksforsamling ble dannet i februar. April samme år møttes 112 representanter for riksforsamlingen på eidsvoll, og oppgaven med å skrive en grunnlov ble begynt. Riksforsamlingen ble ferdig med å skrive grunnloven på 40 dager, under press for å få den ferdig før Karl Johan kom hjem fra Frankrike. 17.mai 1814 ble Kristian Fredrik valgt enstemmig til konge, og grunnloven ble undertegnet av alle representantene. Grunnloven var sterkt preget av maktfordelingsprinsippet. Kongen sammen med sin selvvalgte regjering ble den utøvende makten, den folkevalgte nasjonalforsamlingen ble den lovgivende, og domstolene ble den dømmende. Den norske grunnloven ble den mest demokratiske grunnloven noensinne.

I slutten av juli havnet Norge i krig med Sverige. Karl Johans formål med krigen var å gjeninsette avtalen fra Kiel. 10. august begynte forhandlingene om fred, og allerede 14. august ble mossekonvensjonen. Den slo fast at Norge skulle være i en løs union med Sverige, med felles konge, men forskjellig utenrikspolitikk. Norge oppnådde dermed en selvstendighet i en union der begge landene var likeverdige.

Av: Oddrun

Kilder: Tidslinjer 2 - Verden og Norge - Historie Vg3